מסתכל וצוחק אך שותק,
שתיקה מבלבלת,
את השמחה מערפלת
את עצמה היא שוב שואלת
ונענית בשתיקה כואבת
עיניה יבשות
היא מיחלת לדמעות
זה הוא שחיספס אותה
וגרם לה להפסיק לבכות.
וכולם מסביבה,
הכל אוהבים
בים המזל והשמחה הם שוחים,
וכל הזמן הם שואלים
פותחים לה את פצעיה השותתים.
היא לא אוהבת
היא רק בורחת
אוהבת כמעט בלי משמעות
ושוב טובעת בחלל ריקנות
תגובות
הוא. היא. הכל כתוב בגוף שלישי. פעלים בלי מושאים. יש בשיר סגירות גדולה.
אבל החריזה מרמזת על אופטימיות ורצון לקרבה.
לשם-מה את כותבת?
התחלת את שירך בלכתוב על מישהו, אבל הוא רק אמצעי לכתוב עליך. אותו דבר כתבת בתגובה: הכתיבה היא לא בשביל הסביבה אלא לעזור לעצמי.
אותו דבר חוזר בבית השני של שירך.
הדרך הנכונה היא קודם כל תהיי עצמך למען השם, ואח"כ תהיי עצמך למען הכלל.
אבל--
הפעם |אירוע נדיר| אהבתי את החרוזים, וכשקראתי הם ממש זרמו לי.
שיר מעורר מחשבה.
אהבתי שהוא כתוב בגוף שלישי..
ועוד משו: אהבתי גם את הפיסוק בשיר שלך..
כל הכבוד! שיר באמת נפלא!
ועל איזו רוח אתה מדבר?
היחיד נכלל בעם אבל העם לא יכול להיבנות כדמויות שיצאו מבית חרושת.
סליחה על הבוטות כמובן.
אתה צודק שעם לא יכול להיבנות כדמויות שיצאו מבית חרושת, אבל כמנסים לחדש הכל בלי ללמוד היטב את המסורת, כמתעקשים על אינדיבידואליות, התוצאה היא לרוב קריקטורות.
מה זאת אומרת ההתעסקות ב"אני" היא ההפך מהאמת ורחוקה מהתורה?הרי "אני" זה כלהמה שגיבש את זהותי בתור אדם כיום,ה"אני"זה ההחלטות, מהיכן שנובעות הרגשות, וכל ההסתכלות הכללית של האדם,וזו חובתו הפרטית של כל אדם לדעת את ה"אני" שלו ואם דרך הנטיות שלו (כמו כתיבה למשל...)הוא מצליח בזה עוד יותר,הרי זו דרך מבורכת ועילאית להשתמש במתנותיו של ה' כדי להתקרב אליו, שהרי ידיעת ה"אני" היא התקרבות לנשמה וממילא ל-ה'.
ואגב,לעניות דעתי כל העולם הזה הוא סובייקטיבי לא?
זו מצוה לא פשוטה. או בעצם, בגלל פשטותה
היא דורשת הסרת מחיצות, וה"אני" בנוי על מחיצות, זה הניכור של התקופה המודרנית.
ואם את כותבת בפרוזה דברים שיש להם משמעות, למה לכתוב שירים קצת קלישאיים?
בדר"כ אנחנו עושים דברים במקביל גם מתעסקים ומפתחים את עצמנו וגם אחראים לזולת זה לא שאם תתעסק בעצמך לא תחיה עם הזולת זה פשוט לא מתקבל על הדעת הרי כל החיים אדם עסוק בפיתו חהאישיות שלו באופן מודע או לא מודע,ובן אדם שלא יכיר את עצמו(שזה ידיעת ה"אני")ולא יאהב את מה שהוא,יהיה לו קשה מאוד לקיים ואולי בלתי אפשרי ממש את"ואהבת לרעך כמוך"
ולגבי טעם על שירים זה לא נושא לויכוח אם אתה חושב שהשיר קלישאי ולא אמיתי אז חבל...לא נראה לי שיש פה על מה להתווכח באיך שאתה מסתכל על שירים...
היי, תגובה מעלי!
[תודה]
אדם איננו מה, להבדיל מבהמה שיש לה מהות מוגדרת וגם ככה הנפש שלה מורכבת למדי. אדם גם איננו מלאך שיש לו שליחות אחת מוגדרת. אלא הנשמה של האדם אינסופית וממילא לא ניתנת לצמצום או להבנה שלמה. דווקא ההתקרבות לקדושה
יסודה בהכרת קטנותו של האדם, כדברי משה ואהרן: נחנו מה, וכדברי אברהם אבינו: אנכי עפר ואפר, וכדברי דוד: ואנכי תולעת ולא איש. מה שקובע אם האדם אדם, הוא יחסו אל המקום ואל רעיו.
רבי מנחם מנדל מקוצק היה אומר: שלשה דברים אני דורש מכם: אל תפזלו מתוך עצמכם, ואל תפזלו אל תוך רעיכם, ושלא תהא כוונתכם לעצמכם. אדם צריך לבחון שוב ושוב האם הוא נאמן להשם על-פי יחוד נשמתו, האם הוא מכבד את רעיו, והאם יש פניות במעשיו.
הגבול בין אהבה עצמית לנרקיסיזם מאד דק. אנחנו לא אוהבים לקבל ביקורת, אבל מאד אוהבים לקבל מחמאות, וזה נובע מהרצון העצל שלנו לקבע את עצמנו ואת הזולת. הדרך הנכונה היא לאהוב בנו ובזולתנו אך ורק את מה שטוב מתוך אהבת מי שאנחנו ללא תנאי. כל דרך אחרת מובילה לבינוניות, ובינוניות יורדת מטה מטה.
כתבת: כל החיים אדם עסוק בפיתוח האישיות שלו באופן מודע או לא מודע. זו דרך פסיכולוגית להתבונן על המציאות. ככל הידוע לי המלה אישיות חדשה בעברית, והיא תרגום של המלה הלטינית פרסונה, שמשמעותה מסכה. וכשמפתחים עוד ועוד מסיכות, נשארים עם ריקנות.
אינני מסתכל על שירים, אלא קורא אותם ומנסה לשמוע את מה שכתוב בין השורות. אני מבין שכתבת את השיר מתוך פצעי נפשך הדוממים, ולכן את מזדהה אתו והוא נראה לך ביטוי אותנטי של עצמך. מי שאת בשיר, זו מי שאת רוצה להיות? מאד כואב לי הרגשות שאת מבטאת בשיר. אם את נמצאת במעגל, את חייבת להאזין ולהקשיב יותר כדי לצאת ממנו.
מהבית האחרון שכתבת בשיר, את יכולה רק לעלות.
לפני שאני עונה,אני כותבת מה שהסקתי מדבריך כי זה לא כ"כ ברור לי...
בן אדם צריך כל חייו לפעול למען הכלל ולא להתעסק במה שעובר עליו במחשבות שלו ובקיצור בעצמו,אין מקום בכלל להתעסקות באהבה עצמית,ומעבר לכך ההתעסקות בזה לא רק לא מועילה אל אף חוצצת בין האדם לריבונו של עולם.
זהו פחות או יותר אני מקווה שלא חפרתי יותר מדי,זה פשוט חשוב לי....
כל הנושא של אהבה עצמית יש לו כמה פנים. לדעת הרב קוק וכך כתב גם הפלא יועץ, היא יסוד לכל,
שע"י שאדם אוהב את עצמו הוא מסוגל לקיים את מצוות בוראו ולאהוב את רעיו. וכוונתם באהבה עצמית, שמתוך שהאדם אוהב את הקב"ה הוא אוהב את עצמו. לדעת רבי מנחם מנדל מקוצק, אהבה עצמית גורמת לזיוף וגאוה עצמית והונאה עצמית, ויש להתרחק ממנה. אלה שני הקצוות.
כל החיפוש העצמי, העיסוק העצמי, הוא תופעה מודרנית, שהתחילה כבר בתקופה הרומנטית ובסוף תקופת הרנסנס. והם תולדה של החלק האפיקוריאני בתרבות היוונית, המבוסס על אנוכיות.
נשוב לשיר שכתבת. קראת לו אהבה בזויה. אלה שני
מושגים סותרים. אהבה היא יחס נכון בין אדם לרעהו. בוז הוא יחס שלילי בין אדם לרעהו.
אהבה בזויה היא רגש מבולבל.
מסתכל וצוחק אך שותק
- הסתכלות על הזולת הוא יחס אדיש. לצחוק על הזולת הוא יחס מבזה. לשחוק עם הזולת הוא יחס טוב. שתיקה יכולה לנבוע מכבוד לזולת או משלילתו.
זה הוא שחיספס אותה
וגרם לה להפסיק לבכות
- זה לא מועיל למצוא את המגרעות שלנו אצל הזולת.
וכולם מסביבה.
- לא משפט אגוצנטרי משהו?
הכל אוהבים,
בים המזל והשמחה הם שוחים,
- הערצה מוגזמת.
וכל הזמן הם שואלים
פותחים לה את פצעיה השותתים.
- ההערצה הפכה לבוז.
היא לא אוהבת
היא רק בורחת
- היא לא אוהב את מי? את עצמה? את הזולת? ממי היא בורחת? מעצמה? מהזולת?
אוהבת כמעט בלי משמעות
- מושגים סותרים. אהבה בלי משמעות איננה אהבה.
ושוב טובעת בחלל הריקנות
דווקא נראה מהשיר שחסר לה אהבה עצמית, כי נראה שכל היחס שלה בינה לבין עצמה כפי שבא לידי בטוי בשיר הוא יחס חיצוני כלפי העולם. או שחסר לה אהבת הזולת ללא תנאי. בכל אופן, השיר חסר במושאים וזה מאד בולט.
מה אגיד לך. אספר לך משל. מעשה בחבורה של נערים
שהיו נוהגים להשתכר, מלבד שניים מהם. פעם אחד מהשניים השתכר והגיע אל החבורה. טפחו לו על השכם כל הנערים, מלבד חברו שאמר לו: זה לא אתה. ומה הנמשל? התגובות שלך טובות ואמיתיות.
אבל השיר אהבה בזויה, הרושם שלי: זה לא את!
אף אחד לא יסכים עם אוהב אמת ואוהב אמת לא יסכים עם אף-אחד. אתם חוזרים על אותם משפטים ומתעקשים להתווכח למרות שאתם יודעים שאף-אחד לא ישנה את דעתו. דו-שיח של חירשים.
אוהב אמת- הדעה שלך שונה ואני מקבלת את זה אבל הרבה פעמים אתה חורג בקצת מגבולות הויכוח התרבותי וזה נראה ממש גרוע בעיניי. מותר לך להביע את דעתך אבל שים-לב למה שאתה כותב כי אני במקום היוצרת הייתי כבר ממש כועסת.
יעקב והיוצרת היקרה- אתם לא תצליחו לשנות את דעתו ואני חושבת שאם הויכוח הזה ימשיך מישהו ייפגע. דבר נוסף- על-פי ראות עיניי הויכוח כבר לא נוגע ליצירה הזו ספציפית אז אם אתם מתעקשים לחזור על הדברים שכבר נאמרו לו, לפחות תעשו את זה בפורום.
ויכוחים דומים מאד לאלו שהיו כאן התקיימו על גלי האתר לא פעם ולא פעמיים וזה אף-פעם לא נגמר טוב.
ואין שום סיבה לעשות ויכוח לגבי יצירה ככלל בדף של שיר מסוים, ולא משנה אם היוצרת מסכימה או לא.
אני חושבת שיש מקום לעשות את הדיונים האלה וכן מקומם על דף יצירה, בתנאי שהם קשורים ליצירה, והיוצר/ת מסכימ/ה. ושני התנאים מתבצעים פה.
כותבת מסכימה, והדיון שנערך פה בהחלט קשור בישירות וגם בעקיפין ליצירה שלה.
הויכוח הוא מתורבת מאוד, ומאוד נהניתי לקרוא את דעתו של 'אוהב אמת' מול דעתה של 'כותבת'.
אני לא חושבת שזה דו שיח של חירשים. זה פותח צוהר לעוד דעות, לעוד מחשבות של אנשים, לעוד מעגל של מעבר למה אני חושבת ומה עם דעותי, ואני,שוב, בעד. לי זה הביא הרבה רק מלקרוא את הויכוח.
השיר אמור להגיד לילדה(או בעצם לי, הוא נכתב מזמן) שמה שהיא חושבת שזו אהבה(לאהוב לפי רוב עפ"י יופי,משפטים קיציי'ם,מעמד חברתי ועוד הרבה דברים מוכרים שנראים נורא זוהרים) אז לא,זה לא,ואולי זו גם אמירה חברתית כי סה"כ ילדות מפרשות אהבה כפי שלימדו אותם.
אז לכן כל הניגודים בשיר,גם כשהם נראים ממש בלתי אפשריים באו לחדד ולהעצים את הרעיון של הבנה,שאני לא בכיוון הנכון שלזה לא קוראים אהבה.
אני לא אתחיל להתווכח עם כל שורה שניתחת לי בשיר,למרות שאני ממש לא מסכימה עם חלקם,ומקווה שמהרעיון שכתבתי כאן הרעיון פחות או יותר מובן.
כנראה לא הבנת נכון,לא ניסתי לשכנע אף אחד,אין בשיר עובדות להתווכח אליהם,אלו רגשות מי שמתחבר ומזדהה אני שמחה בשבילו ומי שלא אז הנושא פשוט לא מדבר אליו וזהו,
ובכלל לדעתי פתחנו כאן נושאים רחבים נורא במקום שנורא קשה לדון עליהם ברצינות ובכובד ראש שראויים להם,ובדרך שקצת מקשה עלי להבין את כונותייך המדויקות,כי בדברים האלה ההבדלים הם הרבה פעמים בדקויות שצריך להבין היטב.
לכן,לא אתחיל עכשיו שוב לפרט את כל השאלות שיש לי למרות שזה נורא חשוב לי,בכל אופן אני בטוחה שזה לא היה לחינם תמיד טוב לשמוע צד שונה,אז תודה ומקווה שיצא מזה רק טוב.