יושב לי במיטה
מסוגר במקום מסורג
הכל לבן, או מצופה
לביתי מייחל, מצפה.
כמו בבית כלא,
הכל נראַה
פרט לכך שיש חלונות –
לנוף הבריאַה.
וכך חיי תלויים ועומדים
על נזיד עדשים,
בצבע לבן לבליעה
ואני מעביר אל פי – בשתיקה.
וכך עוברים סוהרים,
עם חלוקים לבנים.
וכל יום מצטרפים,
"פושעים" חדשים.
ולעומתם – עם סוהרים
בחלוקים לבנים,
יורדים –
אחרי שעברו לידם, מלאכים שחורים.
ופתאום כמלאכים מושיעים –
מגיעים זוג ילדים,
שפרצופיהם "קצת" יותר עליזים.
מביאים וופל מצופה,
"תאכל, אבל רק אם תרצה"
חיוך שובב – משחילים,
והופ – לחולה הבא עוברים.
ומעליות שקופות עוברות לנגדי
ואני צופה בהן מול חלוני -
ורואה את אותם ילדים –
הולכים לביתם,
ואני – מצפה לא רק לביתי,
אלא גם לבואם.
****
נכתב מזווית החולה על הביקורים שאני עושה בביה"ח שניידר. אני ממליץ לכולם לעשות
כמוני, לקנות חבילת 40 וופלים (15 ₪ בערך), לחלק ולשמח את החולים, זה עוזר להם
וגם לכם/ן בחיים !
*דוד, מוקדש לך.
תגובות